Готфрид Келер
Въведение
към първа част на „Хората от Зелдвила“

Превод от немски: Антоанета Тодорова, 1972

chitanka.info

Въведение[0]

На старинен език Зелдвила означава блажено и слънчево място и такова е в същност малкото градче, което носи това име и е разположено някъде в Швейцария. То се тули зад същите стари крепостни стени и кули, както преди триста години, и си е останало все същата дупка; първоначалният дълбок смисъл на разположението на града се потвърждава от обстоятелството, че основателите му се поселили на повече от половин час път от една плавателна река — явен белег, че от него нищо няма да излезе. Обаче градът е красиво разположен сред зелени планини, които са отворени на юг, така че в него прониква слънце, но никакъв остър ветрец. Затова и около старите градски стени виреят доста добри лозя, докато по-нагоре по планините се разстилат необгледни гори, които в същност обуславят състоятелността на града, защото това е отличителният белег и странната съдба на този град: общината е богата, а гражданите са бедни, и то толкова бедни, че никой в Зелдвила не притежава нищо и никой не знае от какво в същност живеят те от векове насам. А те си живеят много весело и доволно и считат уютността и доброто настроение на дома за свое особено умение; затова, отидат ли някъде, където хората горят други дърва, те веднага почват да критикуват тамошния уют и добавят, че в това отношение тях никой не може да ги надмине.

Каймакът и цветът на населението се състои от младите хора — от двадесет до тридесет и пет, тридесет и шест години; те дават тон в Зелдвила, играят ръководната роля и представляват великолепието на града. Защото в тази възраст те въртят търговия, печелят от занаят, от някакъв друг поминък или от каквото друго са изучили, тоест докато може, оставят чужди хора да работят за тях и отлично използуват професията си, за да правят дългове ту при един, ту при друг, и това именно съставя основата на могъществото, блясъка и доброто настроение на господата от Зелдвила и на него се гледа с отлична взаимност и сърдечно разбиране; обаче — забележете добре — това важи само за тази аристокрация на младежта. Защото, щом някой надхвърли границата на казаната цветуща възраст — на тия години мъжете от други градчета тъкмо вече са събрали сили и започват да се замогват, — в Зелдвила той е вече свършен; трябва да зареже всичко и ако е някой съвсем обикновен зелдвилец, да се отдръпне по-настрана като изнемощял, изгонен от рая на кредита човек или ако все още са му останали малко сили, да постъпи на чужда военна служба и там заради някой чужд тиранин да се научи на това, на което е отказал да се учи заради себе си — да бъде спретнат и да върви прав и изпънат. Такива се връщат след години като кадърни военни и стават едни от най-добрите фелдфебели в Швейцария, които така умеят да възпитават младите редници, че е цяло удоволствие да ги гледаш. Други пък тръгват към четиридесетата си година по приключения и в най-различните части на света — в Австралия, в Калифорния, в Тексас, както и в Париж или Цариград — човек може да срещне зелдвилци, които без изключение се отличават по това, че умеят много сръчно да ядат риба.

Ония обаче, които си остават в къщи и остаряват там, се научават допълнително да работят за насъщния кройцер, и то да вършат хиляди уморителни дребни работи, на които в същност никога не са се учили; и след като са се отказали от изучения на младини занаят, остаряващите и изпаднали зелдвилци, заедно с жените и децата си, са най-неуморните хорица на света и е просто трогателно да ги видиш какви големи усилия полагат понякога, за да спечелят оскъдните средства, необходими за едно сносно парченце месо. Дърва всички жители имат в изобилие, а и общината от своя страна продава всяка година една голяма част от тях, с което се издържа и изхранва беднотията; и така до ден-днешен старото градче се поминува сред този неизменен кръговрат на живота. Но, общо взето, зелдвилци са винаги доволни и бодри и ако някога сянка помрачи душите им — когато, да речем, някоя прекалено упорита парична криза налегне града, — те убиват скуката си и се съживяват чрез голямата си политическа дейност, която е друга характерна черта на зелдвилци. Защото те са страстни политикани, все искат преглед на конституцията, постоянно подават прошения и когато измъкнат някое съвсем смахнато предложение и го внесат чрез своя депутат в парламента или пък когато в Зелдвила се разнесе повик за изменение на конституцията, тогава цялата страна знае, че в момента там сделките са замрели. При това зелдвилци обичат да променят мненията и принципите си и щом се избере ново правителство, те още на следния ден минават в опозиция. Ако е някакво крайно управление, тогава, за да го ядосат, те се сплотяват около консервативния благочестив градски свещеник, когото до вчера още са подигравали, и започват да го ухажват, като с престорено великодушие се тълпят в черквата му, хвалят проповедите му и с голям шум предлагат напечатаните му трактатчета и доклади на мисионерското дружество в Базел, естествено без да му дадат дори и един пфениг за черквата. Дойдат ли обаче на власт управници, които изглеждат само горе-долу консервативни, зелдвилци незабавно започват да се тълпят около учителите в града си, а свещеникът трябва доста скъпо да плаща на стъкларя за изпочупени прозорци. Ако правителството се състои от либерални юристи, които много държат на формалностите, и от заядливи банкери, те мигновено притичват до най-близко живеещия социалист и ядосват властта, като го избират в съвета с бойния вик: стига вече шум около политическите принципи, единствено материалните интереси имат значение за народа. Днес зелдвилци искат да има вето и дори най-пряко самоуправление с постоянно народно събрание, за което те естествено биха имали време повече от всеки друг; утре си дават вид на преуморени и отегчени от обществените въпроси и оставят половин дузина стари безделници — фалирали преди тридесет години и успели оттогава тихомълком да се реабилитират — да се занимават с изборите; тогава те наблюдават самодоволно иззад прозорците на кръчмата как безделниците се промъкват в черквата и се кискат в шепа като онова момче, дето казало: „Така му се пада на баща ми, нека ми измръзнат ръцете, щом не ми купува ръкавици!“ До вчера те се възхищаваха единствено от феодалното съюзно управление и бяха крайно възмутени, че в четиридесет и осма година не било създадено пълно единство; днес са съвсем запалени за суверенитета на кантоните и не гласуват в избора за националния съвет.

Когато обаче техните вълнения и предложения стават неудобни и започнат да смущават мнозинството в страната, тогава правителството обикновено им изпраща като успокоително средство някоя анкетна комисия, която да уреди управлението на общинските имоти в Зелдвила; тогава те затъват до гуша в оправяне на собствените си работи — и така опасността е отклонена.

Всичко това им доставя голямо удоволствие, но те го прекаляват всяка есен, когато започнат да пият новото вино — кипящата шира, която наричат резняк; ако виното е добро, те вдигат адски шум и човек не може да бъде сигурен за живота си, когато попадне сред тях; целият град мирише на младо вино и тогава зелдвилци не ги бива за нищо. Но колкото един зелдвилец по̀ не го бива у дома му, толкова по-добре се държи той — което е твърде странно, — когато потегли на път, било сам, било с дружина, като например някога на война — тогава те винаги са се държали добре. Някои от тях доста се отракват като спекуланти и търговци, щом излязат от топлата слънчева долина, където не са вирели особено добре.

В един толкова весел и странен град не липсват и разни странни истории и случки из живота, тъй като безделието е начало на всички пороци. Но не такива истории, присъщи на описания характер на Зелдвила, искам в същност да разкажа аз в тази книжка, а някои особени отклонения, станали между другото, един вид изключения, които все пак биха могли да се случат само в Зелдвила.

[0] Въведението в книгата няма заглавие. Сегашното заглавие е дадено от екипа от Читанка, съобразявайки се с немскоезичните описания на книгата на Г. Келер. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.